CORPUL OMENESC Episodul 5
Între harababura pubertății și declinul bătrâneții,
corpul uman ajunge la apogeu.
În termeni biologici, ca adulți suntem produsul finit.
Acum e timpul când începem să ne trăim viața,
în loc să ne pregătim pentru ea.
Dar corpul adult are ceva unic,
ceea ce ne-a făcut cel mai puternic animal de pe planetă.
Ne-a permis să stăpânim natura vie.
Ne-a dat flexibilitatea de a evada de pe planetă
și a ne aventura în spațiu.
Am reușit chiar să explorăm interiorul corpului nostru.
În fiecare zi, medicii repara lumea noastră internă.
Toate reușitele eforturilor umane se datorează unui singur lucru.
E cea mai misterioasa parte a corpului uman,
care controlează felul în care ne trăim viața de adult.
Este creierul.
''Puterea creierului''
Creierul uman este un miracol al evoluției.
E cel mai complicat obiect din universul cunoscut.
Dar pentru a înțelege cum funcționează,
trebuie să știm cum a evoluat și de unde a pornit.
Creierul strămoșilor noștri asemănători cu primatele
era foarte mic.
Volumul sau avea cam jumătate de litru.
Echivalent cu un motor de Fiat 500,
sau un creier de cimpanzeu din zilele noastre.
Creierul uman e cam de trei ori mai mare.
De mărimea unui motor de mașină sport.
Pe măsură ce strămoșii noștri au evoluat,
au trebuit să învețe lucruri din ce în ce mai complicate.
Aveau nevoie de un creier mai mare și mai bun,
mai puternic și mai adaptabil.
E dificil de înțeles cât de repede s-a mărit creierul uman.
De la strămoșii noștri apropiați de primate,
la oamenii cu creier mare, au trecut 2,5 milioane de ani.
Pare un timp lung,
dar în termeni de evoluție, e deosebit de rapid.
Creierul creștea cu câte 1 50 000 de neuroni în fiecare generație.
Dar în natură nu există hrană gratuită,
totul costa, iar creierele mai mari, ca motoarele mai mari,
consumă mai mult.
Creierul uman consuma mai multă energie ca să funcționeze,
decât oricare alt organ din corp,
arzând 1 /5 din hrana consumată de noi.
De aceea, capul e mai cald decât restul corpului,
așa cum se vede cu o cameră sensibilă la căldură.
lnvestim atât în creier, datorită importantei sale.
E ceea ce ne face pe fiecare dintre noi ceea ce suntem.
E uimitor să te gândești ca acesta e locul
unde cineva, odată, a simțit, a gândit și a iubit.
Privindu-l, nimic nu sugerează vreo asemenea abilitate.
Pare mai degrabă scârbos.
Încrețit ca o nucă și având consistența unei ciuperci.
De secole, savanții s-au luptat să înțeleagă
ce e cu acest obiect respingător.
Filozoful Aristotel, din Grecia antică,
credea că folosește la reglarea temperaturii corpului.
Când curgea nasul, acela era fluidul de răcire ce se scurgea din creier.
S-a gândit la asta pentru că inima bate mai tare când suntem tulburați,
deci ea trebuie să fie responsabilă cu sentimentele și gândurile.
Acum e ușor să râdem de el,
dar Aristotel a fost primul om care s-a gândit cu seriozitate
la cum funcționează organismul uman.
Am avansat foarte mult față de secolul 4 i.C.
Acum putem chiar să ne uitam într-un creier viu.
Scanerele medicale ne dovedesc că într-adevăr,
cu creierul gândim și simțim.
Când o zonă anume din creier lucrează intens,
mai mult sânge se duce acolo, pentru a asigura energie pentru neuroni.
Scanerele pot detecta aceste schimbări în curgerea sângelui,
oferindu-ne o fereastră complet nouă în lumea fascinantă a minții.
Folosind această tehnică, putem urmări creierul la treaba.
Aici ascult muzică.
Nu doar una, ci mai multe zone se aprind.
În partea aceasta a creierului procesăm sunetele,
iar aici recunoaștem muzica.
Uimitor, există chiar părți separate pentru melodie,
pentru ritm și pentru frecvența.
Dar ce se întâmpla, în realitate, în interiorul creierului ?
E o poveste fascinantă, dar complicată.
Totul începe de la această structură asemănătoare cu un pom.
E o singură celulă a creierului, numită neuron.
Acesta este un neuron mărit de 1 0 000 de ori.
Neuronii sunt cărămizi minuscule ale creierului.
Ei fac ceva remarcabil, care ne declanșează gândurile.
Emit un impuls electric.
Uimitor, acum putem vedea un asemenea impuls.
E prima dată când vedem așa ceva la televizor.
Electricitatea traversează neuronul cu 400 km/h.
Aici o vedem cu încetinitorul.
Într-o fracțiune de secundă este pregătit să emită un nou impuls.
În creier se afla uluitoarea cifra de 1 00 miliarde de neuroni.
Împreună, pot genera suficientă electricitate cât să aprindă un bec.
Pentru a face lucrurile și mai complicate,
ramificațiile fiecărui neuron sunt conectate la alte mii de neuroni.
E greu de perceput adevărata scară a acestor conexiuni.
lmaginati-va un oraș agitat, de dimensiunea New York-ului.
Dați fiecărui om din oraș câte 1 0 000 bucăți de sfoară.
Spuneți fiecărui om să lege fiecare sfoară de alt om.
Acum faceți orașul de o mie de ori mai mare.
Aceasta e încâlceala incredibila numita creier.
Și nu numai atât.
Adânc în această încâlceală, călătorind printr-un singur neuron,
să ne uităm mai atent la conexiunea cu vecinul său.
În mod ciudat, neuronii nu sunt conectați fizic.
Între ei e un mic spațiu.
Pentru a traversa aceste spatii, neuronii eliberează,
alături de impulsuri, și mici cantități de substanțe chimice.
Aceste substanțe ne influențează gândurile.
Acest amestec de substanțe din creierul nostru,
este foarte fin echilibrat.
Trebuie să fie așa pentru a controla activitatea creierului.
Pentru că este atât de sensibil, echilibrul e ușor de alterat.
Oamenii o fac zilnic.
Mie îmi place s-o fac ocazional cu un Cabernet Sauvignon.
Oamenii beau alcool de mii de ani.
Dar surprinzător, abia în ultimii doi ani
savanții au descoperit cum funcționează exact.
În interesul științei, m-am oferit pe post de cobai.
Dar, înainte să încep, trebuie să-mi verific viteza de reacție.
Când se aprinde lumina roșie, eu voi apăsa pe buton.
1 5 sutimi de secundă, adică sub o cincime de secundă. E normal.
Am băut deja 3 pahare.
Spre deosebire de ceea ce cred cei mai mulți oameni,
nu alcoolul afectează creierul.
lmediat ce alcoolul intra în corp,
e descompus într-o cascadă de reacții chimice complexe.
Unul dintre produse secundare ale acestor reacții,
numit compus de acid gras, este cel care ne îmbăta.
Am băut deja o sticlă întreagă.
Și, deși mă simt bine,
timpul meu de reacție nu mai e așa cum ar trebui.
Să-l testam.
E cam un sfert de secundă. Sunt mai lent decât înainte.
Exista un motiv clar pentru care reacțiile încetinesc.
Echilibrul chimic normal din creier, este alterat
atunci când acești acizi grași acoperă suprafața neuronilor.
Acizii grași ataca doar anumite părți din creier:
cele care controlează vorbitul, dispoziția și memoria.
Ce spuneam ?
Alcoolul influențează comportamentul. Unii oameni...
Unii oameni devin vio... violenți.
Alții... Nu. Stai un pic.
Nu mai țin minte ce trebuie să spun !
Ce spuneam ? Alcoolul influențează comportamentul...
Unde e cafeaua ? Poftim ?
Când zici ''actiune'', voi fi pregătit.
Nu sunt pregătit. Capul îmi joacă feste.
Cum sunt toate gândurile și comportamentul unui om
produse de câteva substanțe chimice și micii neuroni ?
Unii oameni compara creierul cu un calculator,
dar probabil ca o analogie mai bună e un mușuroi de termite.
E vorba de întregul tot, mai mare decât suma tuturor componentelor.
O colonie de termite e ceva extraordinar.
E la fel de încâlcita și complexă ca un mic oraș.
Poate domina zone întregi ale savanei
și duce războaie împotriva altor insecte.
Dar, mai ales, termitele pot construi aceste structuri minunate,
dotate cu columne, contraforturi și conducte de aer condiționat.
Unde se afla cunoașterea, în această incredibilă organizare ?
Nu într-o singură termită muncitor,
acestea având un intelect redus, cu un creier cât o gămălie de bold.
Nici în enorma regina, care produce ouăle.
Creierul sau e și mai mic decât al unui muncitor.
Nu, complicatul comportament al coloniei de termite
se datorează efortului colectiv al tuturor termitelor.
Aici, un grup de termite muncitori construiesc un perete nou.
Nici una dintre ele nu are planurile pentru perete,
dar lucrând împreună, îl construiesc.
Termitele emit semnale chimice între ele
și zidesc laolaltă micile cocoloașe de noroi.
Evident, creierul uman este complet diferit de mușuroiul de termite.
Totuși, ambele sunt capabile de înfăptuiri extraordinare,
care, chiar dacă sunt bazate pe cărămizile
reprezentate de termite sau de neuroni,
sunt mai mult decât fiecare dintre acestea, luate individual.
N-are sens să căutăm baza cunoștințelor
într-un singur neuron sau o singură termită.
lnteligenta ambilor provine
din multele milioane de lucruri simple care lucrează împreună.
Deci, grupurile de neuroni care lucrează împreună
sunt cele care ne dau abilitățile.
Fiecare grup, aflat într-o anumită zonă a creierului,
are o anumită responsabilitate, de la cele mai avansate abilitați,
că limbajul sau memoria, la cele mai simple, că mișcarea.
Pentru că mergem, alergam și apucam fără să ne gândim,
uitam cum e posibilă o asemenea precizie incredibila.
Pentru a vedea ce efort este necesar din partea creierului,
priviți ce se întâmpla când intrăm într-un mediu complet nou.
Astronauții trebuie să învețe să se deplaseze de la zero,
când intra într-o lume lipsită de gravitație.
Motivul pentru care suntem capabili să învățăm sarcini noi,
și să le executam automat, se afla aici.
E o parte a creierului, numită cerebel, sau creierul mic,
pentru că iese chiar din baza creierului propriu-zis.
Aici sunt depozitate mișcările exersate pe care le-am învățat toți,
fie că e mersul pe bicicletă, cântatul la pian,
sau chiar repararea unui satelit.
Astronauții sunt în cala navetei.
Dar nu sunt în spațiu.
Acesta e cel mai apropiat loc de pe Pământ asemănător cu spațiul,
un bazin uriaș.
Un bazin atât de mare că poate cuprinde patru navete spațiale.
Aici, astronauții își pot exersa sarcinile de nenumărate ori,
până ce se pot mișca automat, fără să se gândească.
Trebuie să-l mișc un pic ca să-l pot închide.
E dificil să-l pun perfect perpendicular pe șină.
Încearcă să-l miști înainte și înapoi,
de la stânga la dreapta și din fața spre spate.
Bine.
Marsha lvens e un asemenea astronaut.
Am vorbit despre vizitat lumea.
A fost în patru misiuni ale navetei
și a înconjurat planeta, pe orbită, de 683 de ori.
Când înveți să te descurci cu absența gravitației,
durează ceva până ce te obișnuiești.
Suntem obișnuiți să mergem dintr-un loc în altul,
fără să pășim, plutim sau zburam.
Deci când vreau să merg de aici în cealaltă parte a cabinei,
mă voi împinge cu mâinile sau cu picioarele.
Dacă împing prea tare, mă voi izbi de perete,
dacă nu împing în direcția bună, voi rata peretele,
iar dacă nu împing suficient de tare, nu voi ajunge la el.
Deci durează puțin până te obișnuiești.
O dată ce am exersat o abilitate suficient,
cerebelul o va executa automat.
Un gând pornește acțiunea, apoi cerebelul preia controlul,
trimițând comenzi spre restul corpului.
Asta se întâmplă fără ca noi să fim conștienți.
De fapt, partea inconștientă a creierului,
e deseori mai abila decât cea conștientă.
Pe naveta spațială se afla un braț robotizat.
Astronauții trebuie să se antreneze intens
să-l manevreze cu un joystick.
Dar secretul mișcării brațului robotizat cu ușurință,
este să nu te gândești prea mult, să lași cerebelul să se ocupe.
Pentru mine, când învățăm să controlez brațul,
a fost dificil să mă gândesc să mișc fiecare articulație.
În cele din urmă, un instructor mi-a zis să o fac pur și simplu.
Pune mâinile pe control și mișcă-l.
Și am făcut-o, dar nici nu știu cum funcționează.
Cu cât devii mai experimentat,
cu atât poți face mai multe rotații sau translații, simultan.
Și probabil că este adevărat, înveți să-ți folosești mâna,
când vrei să apuci ceva, faci mișcări complexe cu brațul,
și probabil că înveți că un răspuns,
așa cum înveți să controlezi brațul robotizat.
Astronauții folosesc același echipament mintal
pentru a controla brațul robotizat,
la fel ca bebelușii care învăța să-și controleze brațele.
Oamenii au o abilitate fantastică
de a face din orice unealtă o extensie a corpului lor.
Chirurgii își folosesc pe deplin cerebelul pentru operații minuscule.
Aici, un medic controlează de ce o femeie nu poate rămâne gravidă.
Uneltele chirurgicale îi permit să o examineze în interior,
fără să apeleze la chirurgie majoră.
După suficient antrenament,
e relativ simplu pentru un medic să coordoneze
ceea ce face cu mâinile cu ceea ce vede pe monitor.
Toate aceste manevre par foarte dificile și complexe.
Majoritatea mișcărilor sunt controlate automat.
Dar dacă fac ceva ce n-au mai făcut,
sau dacă apare o urgență, devin mult mai conștienți
de ceea ce se întâmpla.
Trebuie să se concentreze mai mult,
când creierul conștient preia controlul.
Majoritatea mamiferelor au un creier la fel de dezvoltat ca al nostru.
Creierul primitiv al unui șobolan e în mare parte format din cerebel.
Nu au nevoie de mai mult pentru viața lor relativ simplă.
Și în creierul uman designul de bază a acestei părți rudimentare
din creierul nostru, s-a schimbat puțin în timpul evoluției noastre.
Restul creierului nostru s-a mărit foarte mult.
De ce a crescut așa mult ?
Surprinzător, un sfert din creierul nostru e dedicat vederii.
Mai mult decât pentru oricare alt simț.
Ce vedeți când vă uitați în spatele ochiului,
e singura parte a creierului văzută din exterior.
Nervul optic din spatele ochiului,
e o extensie directă a creierului.
Mergând de-a lungul nervului optic ajungem chiar la creier.
Aici, în spatele capului, ajunge informația vizuală.
Ochii noștri sunt doar o fereastră, de fapt vedem cu creierul.
E dificil de înțeles cât de complicată este vederea,
până când încerci să programezi un calculator să vadă.
E uluitor de dificil.
Ceea ce nu au realizat savanții este că ochiul e abia primul pas.
Creierul face cea mai mare parte din treabă.
Acești roboți sunt dotați cu camere excelente,
dar le lipsește aportul creierului ca să înțeleagă ce văd.
Acesta poate fi un handicap.
Creierele noastre sunt atât de puternice
încât luam capacitatea vizuală că pe ceva absolut normal.
Pentru a zbura cu acest biplan din 1 91 4,
Marsha lvens se bazează mai mult pe ceea ce vede din cabină,
decât pe instrumentele de bord.
Într-un asemenea avion, vederea este principalul mod de informare,
când știi unde te afli cu avionul.
Modul meu de zbor nu prea se bazează pe instrumente.
Știu, când mă apropii de pământ, cu ce viteza cobor,
și ca un pilot învața prin experiența.
Așa ca verific periodic altimetrul și viteza aerului,
și viteza verticală, pentru a afla acea informație,
dar în principal, o fac uitându-mă afară.
Oricând ne uitam în jurul nostru, vedem imediat mediul înconjurător.
Forma unui avion, mișcarea sa, culoarea.
Dar e surprinzător că toate aspectele legate de imagine,
sunt procesate separat de creier.
Știm că aceste elemente diferite ale vederii, sunt distincte,
pentru că oamenilor cu leziuni cerebrale le lipsește una din ele.
Unii nu pot deosebi culorile.
În timp ce, mai bizar, alți oameni nu pot percepe mișcarea.
E ca și cum văd o imagine staționara a lumii,
la fiecare două secunde.
Dar, în vederea normală, creierul nostru puternic
combină toate aceste elemente disparate într-o imagine coerentă.
Pe măsură ce puterea creierului strămoșilor noștri creștea,
nu doar ca observau lumea, dar au inventat moduri de a-i da forma.
Putem vedea asta privind uneltele făcute de acest cimpanzeu.
Cimpanzeul din acest grup folosește o impresionantă gama de 1 9 unelte.
Majoritatea sunt folosite pentru a ajunge la hrana.
Bețele subțiri îl ajuta să prindă furnici și termite.
Cimpanzeii folosesc nicovale din piatră și ciocane din lemn
pentru a sparge coaja nucilor.
E dificil să faci o unealtă de piatră,
dar am aici una gata făcută
în urmă cu 2 milioane de ani.
Creatura care a făcut această unealtă de piatra
acum 2 milioane de ani, a cioplit piatra
pentru a-i face marginea ascuțită,
și probabil că a folosit-o ca pe un fel de topor.
Arheologii aflați în valea Marelui Rift din Africa,
sunt foarte interesați de uneltele găsite aici,
făcute nu de primate, ci de oameni.
Louise, ce e atât de interesant în zona asta ?
Tot acest sit e special,
datorită concentrației mari de unelte de piatra aflate aici.
Aici a fost un lac,
iar primii oameni veneau la lac pentru a ucide animalele
și pentru a folosi uneltele de piatră pe leșurile lor.
E dificil să faci o unealtă de piatră. Care e secretul ?
Să ai un creier mare și să ai un bun control al mâinilor,
în asemenea mod încât să spargi un ciob de pe o piatră,
și să ajungi la un asemenea rezultat.
larta încetineala creierului meu,
dar de unde știi că au fost folosite la tăierea cărnii ?
Am găsit unelte de piatra alături de scheletul unui elefant timpuriu,
iar oasele arătau semne ale folosirii uneltelor,
deci e destul de sigur că aceste unelte
au fost folosite la transarea animalului.
Un cimpanzeu nu poate face un topor din piatră.
Nu doar datorită lipsei inteligenței.
Policele unui cimpanzeu e foarte scurt comparat cu celelalte degete,
fiindu-i foarte greu să folosească altceva decât unelte simple.
Dar de-a lungul a sute de mii de ani,
policele uman s-a alungit.
Asta ne-a dat un avantaj enorm.
Puteam să apucăm foarte precis cu policele și indexul.
Se numește police opozabil,
și ne-a permis să manevrăm obiecte cu dexteritate.
Marsha folosește acest control precis al degetelor sale
ca să facă verificări de siguranță ale avionului.
Ciupesc firele de la coadă,
și trebuie să sune la fel, dacă vreunul suna fals
atunci știu că e posibil să afecteze avionul și pilotul.
Când înconjor avionul,
uneori simt cu mâna ceea ce nu pot vedea cu ochii.
Dacă îmi trec degetele pe marginea palelor elicei,
pot simți o crestătură în elice pe care nu o pot vedea,
și nu vreau ca elicea să fie crestată,
pentru că afectează curgerea aerului.
Sensibilitatea degetelor noastre se datorează șanțurilor și cutelor
din amprentele noastre.
Aceste cute ne conferă și o priză mai bună,
mai ales în condiții de umezeală,
la fel ca șanțurile dintr-un cauciuc de mașină care virează pe ploaie.
Dar ce legătură e între degete și creier ?
De-a lungul evoluției noastre, dezvoltarea creierului
și dezvoltarea corpului, s-au stimulat reciproc.
Când unul avansa, îl trăgea și pe celălalt înainte, și tot așa.
Această reacție pozitivă s-a bazat pe un punct de cotitură,
la care celelalte animale n-au reușit să ajungă.
Mâinile cimpanzeilor nu sunt atât de îndemânatice ca cele umane,
parțial pentru ca cimpanzeii fac două lucruri diferite cu ele.
Pe lângă apucarea lucrurilor, ei merg cu ajutorul mâinilor.
Deci mâinile lor sunt un compromis.
Sunt destul de bune pentru mers în pumni,
dar nu așa bune pentru crearea uneltelor.
Mâinile umane excelează la crearea uneltelor și manevrarea obiectelor,
pentru că sunt dedicate unei singure sarcini.
Spre deosebire de cimpanzei, noi ne-am ridicat pe membrele din spate.
Acest progres crucial a avut loc acum 3,5 milioane de ani.
Ridicarea în picioare a oferit libertate mâinilor
și a accelerat dezvoltarea creierului.
Niciodată nu am mai privit înapoi.
Statul în două picioare s-a întâmplat foarte timpuriu,
în timpul dezvoltării organismului uman.
Înainte de a avea police opozabil,
înaintea de a avea unelte de piatră,
înainte de a avea un limbaj.
De fapt, statul în picioare a ajutat aceste evoluții.
Primii oameni aveau timpul în mâini, la propriu.
Era timpul să-și pună la treaba micul lor creier,
pornindu-l pentru o nouă evoluție.
Când creierul nostru s-a mărit, a perfecționat un truc deosebit.
A învățat să facă ordine în haos, punând lucrurile în categorii.
Cafea cu cofeina și cafea fără cofeină.
Kenyan sau columbian.
Nu e un accident că în acest mod ne organizam viata.
Am ajuns să clasificăm lucrurile în acest fel,
ca să putem face fata complexității naturii.
Pentru a supraviețui a trebuit să învățăm
care plante sunt otrăvitoare, și care pot fi mâncate.
Să știm care animale sunt bune de mâncat,
sau care ar putea să ne mănânce pe noi.
Animalele fac asta până la un punct, dar creierul uman excelează la asta.
Încă ne folosim această abilitate în viața din oraș.
Dar în sălbăticie,
o puteți vedea în modul în care a apărut inițial.
Philip Alderson e paznic de rezervație în nordul Australiei.
lncendiile de pădure matura rezervația în sezonul secetos,
iar Philip aprinde mici incendii pentru a arde iarba uscată,
și să oprească extinderea incendiului care se apropie.
Se numește contraincendiu.
E o tehnică folosită cu succes de aborigeni,
de-a lungul a mii de ani.
Puteți vedea norul de fum care vine încoace,
se apropie furtunos, iar când se apropie frontul de bază al focului,
vântul se întețește și sunt turbioane peste tot,
de aceea folosim contraincendiul, pentru a-l opri să avanseze,
datorită acelui vânt.
Așa că îl va duce de cealaltă parte a străzii,
cu toate sfărâmăturile și scânteile și tot.
Capacitatea de a înțelege și a controla natura,
a fost esențială pentru supraviețuire, în trecut.
Acest rău e plin de crocodili.
Aceleași abilități pe care strămoșii lui Philip
le foloseau ca să-i ucidă, Philip le folosește ca să-i numere.
Îi urmărește, cunoscându-le obiceiurile.
Locuiesc sub mal, unde sunt rădăcini de copaci.
Ei sapă o groapă sub rădăcina copacului.
Dacă mergi pe lângă mal, de obicei poți vedea aceste găuri.
Sunt găuri de respirat pentru crocodili.
Își aleg o zonă unde vânează,
iar dacă un alt crocodil o încălca, îl atacă.
Pentru că sunt foarte teritoriali.
Pentru a învinge natura, avem nevoie în primul rând, de creier.
Cea mai importantă a fost memoria.
Memoria activa durează de obicei câteva minute.
E ca o tabla mintală, conținând doar vreo șapte lucruri.
Memoria activa e cea care-și amintește
dacă ai mai văzut acel crocodil un pic mai devreme,
sau unde ți-ai lăsat agenda.
Marea majoritate a acestor amintiri dispar rapid.
Dar exista o parte a creierului,
care se asigura ca amintirile pot fi păstrate mai mult timp.
Când anumite gânduri sunt rememorate în mod repetat,
ele sunt trecute în cortex,
partea ridata ce acoperă zona frontală a creierului.
Aici e păstrată memoria pe termen lung.
Cum sunt păstrate aceste amintiri, încă nu este pe deplin cunoscut.
Dar cea mai bună explicație este că aceste amintiri
sunt împărțite între mai mulți neuroni.
În timp, conexiunile dintre acești neuroni se întăresc.
Astfel ne amintim de familie și de prieteni,
de evenimentele importante din viața noastră.
A fost estimat că un om obișnuit
poate păstra un milion de amintiri diferite.
Aceasta memorie puternică a evoluat inițial
pentru a ne ajuta să ne găsim drumul prin mediul înconjurător.
Dacă te întorci noaptea,
poți repera anumite vârfuri sau anumite ochiuri de apă,
canale care ies din maluri, știi unde te afli.
Da, e liniște...
Crezi că am fi prins unul până acum, Phil.
Da, uită-te acolo.
Crocodilii prefera să iasă noaptea.
În întuneric, Philip încă îi poate vedea.
Ochii lor reflecta lumina lanternei.
Uite unul acolo, chiar în față. În apropierea malului.
De fiecare dată când Philip vine la rău,
ajunge să-l cunoască un pic mai bine,
și e gravat în mintea sa.
la uite, a prins un pește.
Voi număra în acest fel: pe locuri, fiți gata, start. Bine ?
Puțini oameni au capacitatea memoriei mai mare decât normal,
iar majoritatea celor mai buni sunt aici,
la a 1 3-a Olimpiada a Minții, în Londra.
Au venit să-și probeze puterea memoriei.
Când voi spune start, pornesc toate cronometrele,
deci aveți 1 5 minute să vă fixați amintirile,
începând de acum.
Concurenții vin dintr-o varietate surprinzătoare de domenii.
Avem un DJ, un pompier, un ofițer naval, și studenții obișnuiți.
Toți împart uluitoarea abilitate
de a memora mii de numere, pe de rost.
Andy Bell vine aici de trei ani.
Vin aici ca să încerc să câștig.
E foarte competitiv, deja am doborât câteva recorduri,
dar scopul principal e să câștig campionatul.
Azi nu prea are șanse.
Pe locuri, fiți gata, start !
Acest om a câștigat campionatul memoriei de patru ori.
Acest om a învățat răspunsurile
la toate întrebările concursurilor de cultură generală.
Azi, între el și victorie se afla un pachet de cărți,
pe care îl vede în mai puțin de 40 de secunde
și trebuie să-l memoreze în doar 3 minute.
E Dominic O'Brien.
Cum reușesc ?
Opriți memorarea, începeți rememorarea.
lnstitutul Național al Sănătății, din America,
a cheltuit trei ani și 250 000 de dolari,
pentru a afla ce este diferit în creierul acestor oameni.
Concluzia lor este că acești oameni sunt perfect normali.
Nu au memorie fotografică,
pe care majoritatea savanților o considera o legendă.
Singura diferența dintre ei și dv,
este că ei și-au antrenat memoria pe care toți o avem.
Un minut.
Alta victorie pentru Dominic O'Brien.
Deci, care e secretul lui Dominic ?
Dacă mi se arata o sută de cifre,
nu înseamnă nimic dacă nu le despart.
Le împart în numere lungi, le pun în perechi de cifre,
apoi îi aloc fiecărei perechi un personaj.
De exemplu, numărul 1 0 este Dudley Moore,
iar numărul 07 e Roger Moore.
Numărul 99 e Dl Înghețata.
Atunci am ceva cu care să lucrez,
apoi îmi amintesc acele perechi de numere în secvențe.
Mi le imaginez că sunt într-o călătorie.
Într-un fel, inventez o poveste în care sunt aceste personaje.
Asta înseamnă că povestea pentru numărul 1 -0-0-7-9-9
este că Dudley Moore se întâlnește cu Roger Moore la o înghețată.
Ușor !
Suntem născuți să mergem să vânăm, să recoltăm,
de aceea folosesc călătorii.
Trebuie să transform miile de numere abstracte,
în ceva pe care creierul meu primitiv,
creierul meu de om al cavernelor, dacă doriți, să-l poată înțelege.
Dominic transforma informații aleatorii în povești,
pentru că mintea sa a evoluat să absoarbă cu ușurința poveștile.
Poveștile au jucat un rol important în reținerea amintirilor lungi.
Animalele aborigene și zeii pictați pe acest perete,
spun propria lor poveste de acum mult timp.
Pictura pe piatra e doar o extensie a memoriei.
Un mod mai durabil de a păstra tradițiile.
Cangurul mare și roșu de sus.
Aici e un pește baramunda.
Aici un biban.
Dacă ești primul care pleacă la pescuit și prinde primul peste,
îl pictează pe perete în cinstea ta,
ca să vină toți și să vadă ce fel de peste a fost.
Multe dintre aceste picturi
sunt vechi de 20 000 de ani, până la 40 000 de ani,
și încă se văd de parcă au fost pictate ieri.
Părinții care își învață copiii,
un alt mod de a transmite informațiile prin generații.
Philip îi arata fiului său cum să găsească țestoasele în noroi.
Sunt în gaură, Sam.
În găuri, ca niște pietre.
Aia e.
E mare, scoate-o afară, Bob.
Învăța chiar mult.
Să înveți un copil de la o vârstă fragedă e important,
pentru că ajută să-ți păstrezi cultura și să-ți înțelegi originile.
Prin părinții noștri, prin arta, prin educație,
învățăm despre lume.
Toate aceste cunoștințe sunt absorbite de creierul uman.
În multe părți ale lumii islamice,
dacă o femeie nu poate face copii, are foarte mult de suferit.
Uneori, gândim despre islam că e bizar,
dar se întâmpla la fel în toate religiile.
În iudaism e la fel, în societatea creștina e la fel.
Cea mai grea sarcină a creierului e cum să facă fața societății umane.
Probabil că abilitatea de a te înțelege cu alți oameni,
și să te integrezi în societate, a fost principala forța
aflată în spatele creșterii uriașe a creierului uman.
Cu siguranță are sens, într-un fel.
Până la urmă, cel mai complicat lucru
pe care oamenii preistorici îl întâlneau în viața lor,
nu era o unealtă, nu era hrana, nu era un animal de pradă,
era un alt om.
În final, cu o altă persoană, nu cu lumea însăși,
e dificil să te înțelegi.
Să înțelegi motivele altora, să convingi, să încânți,
să-ți faci prieteni, nu dușmani,
pentru toate astea ai nevoie de creier.
Vedem cum funcționează la cele mai apropiate rude ale noastre.
Cimpanzeii sunt într-o continuă rivalitate
pentru a fi conducătorul grupului.
Aici, un mascul tânăr încearcă să uzurpeze un mascul bătrân.
Și, în timp ce luptele sunt cu siguranța dramatice,
deseori, mai importantă decât forța brută,
este abilitatea de a lega alianțe cu alți cimpanzei.
Creier contra mușchi.
Cimpanzeii petrec ore întregi curățând părul colegilor lor.
Se numește dichisire, și este cheia ascensiunii sociale.
Cei mai buni cimpanzei la aceste fineturi sociale
sunt cei mai probabili să se ridice deasupra.
Savanții au descoperit acum că, dacă un grup social e mai complex,
creierul unui animal din acel grup va fi mai mare.
Abilitatea de a înșela, de a face alianțe, de a-i învinge pe alții,
trebuie să fie vitală pentru dezvoltarea creierului de cimpanzeu.
Va sună cunoscut ?
Societățile umane sunt cele mai complicate
dintre toate societățile animale.
E o presiune continua să ajungi Numărul Unu,
și unde l-am putea căuta mai bine dacă nu pe coridoarele puterii ?
În timp ce ceremonia vieții parlamentare arata minunat,
ciocnirile din culise sunt deseori mai importante.
Politicienii se adună laolaltă șoptind conspiraționist.
Se fac și se desfac legături.
Membrii parlamentului, lorzii și doamnele,
au abilitați care nu s-au schimbat în milioane de ani.
Credeți-mă, lucrez acolo.
Nu suntem cimpanzei, dar lumea e o junglă.
Și nu trebuie să mergi la Parlament,
ca să dai peste politica.
Tot timpul, creierele noastre se ocupa de politică, cu P mic.
Bârfe, flatări, defăimări,
acasă sau la serviciu, e modul nostru de a ne înțelege cu alții.
În milioane de ani, creierul și organismul uman,
au evoluat să se confrunte cu provocări și mai complicate.
Am învățat să manevrăm unelte,
ne-am folosit pe deplin de simțul nostru vizual,
și ne-am dezvoltat o memorie puternică.
Mai recent am stăpânit limbajul,
o formă foarte eficientă de dichisire socială.
Acum putem construi o imagine detaliată e evoluției creierului.
Cerebelul este responsabil cu mișcările automate.
Partea din spate a creierului este responsabilă cu vederea.
Cortexul frontal cu memoria.
Exista și o zonă anume pentru limbaj,
și alta pentru abilitățile sociale.
Dar încă lipsește ceva de pe această hartă.
E lucrul misterios care va face ceea ce sunteți.
Savanții îi spun conștiința.
Conștiința e cea mai importantă calitate a creierului nostru.
De fapt, e foarte dificil de definit,
dar în principal e abilitatea noastră de a fi conștienți
de gândurile și sentimentele noastre,
și fiecare dintre noi să avem propria noastră personalitate.
Fără conștiință am fi mai mult ca niște roboți,
rostogolindu-ne prin mișcările vieții.
Conștiința ne permite să apreciem
cele mai importante lucruri din viață.
Dragostea, arta, știința și religia.
Conștiința face din creierul nostru
mai mult decât o colecție de mici celule gri și electricitate.
Ne face cu adevărat umani.
Ca subiect, conștiința e foarte dificil de studiat.
Dar o serie de operații chirurgicale extraordinare,
ne-au dezvăluit câteva noi date uluitoare.
Această poveste, mai degrabă tristă, începe în anii '60.
Neurochirurgii disperați să-și vindece pacienții epileptici,
au fost pionierii unei operații care să controleze crizele epileptice.
Bine, David, voi începe să despart corpul calos.
Această operație dramatică presupunea tăierea creierului,
exact la jumătate.
Sperau să restricționeze viitoarele crize
doar într-o emisferă cerebrală.
Era o abordare radicală.
Dar pacienții aveau crize epileptice atât de grave,
încât aceasta era ultima lor speranță.
Operația a reușit, în general,
dar a avut câteva efecte secundare nefericite, la unii pacienți.
Vicky e un asemenea pacient.
Ulterior, savanții au descoperit
că operația părea să-i fi dat două minți independente,
fiecare dintre ele controlând o jumătate a corpului.
A devenit evident chiar și când Vicky se îmbrăca.
Știam ce vreau să port,
deschideam șifonierul și de vreo două ori,
o mână era pregătită să scoată haina,
dar cealaltă mână prelua controlul.
De vreo două ori aveam o pereche de pantaloni scurți,
și mă trezeam că mă îmbrac cu altă pereche,
pe deasupra celora cu care eram deja îmbrăcată.
Și atunci am știut că nu e normal.
N-aș fi ieșit așa din casă.
Fiecare dintre mâinile sale asculta de o jumătate din creier.
E ca și cum conștiința sa a fost despărțită în două.
Două minți într-un singur creier.
E extraordinar.
Dacă am avea conștiința în doar o emisferă cerebrală,
niciodată n-ar putea fi separată în două, așa cum a fost la Vicky.
Deci nu pot arăta o parte a creierului meu
și să spun că acolo sunt ''eu''.
Mai simplu, conștiința face parte din întregul creier.
Probabil în același mod misterios
în care termitele lucrează împreună într-o colonie,
așa și multitudinea de elemente care ne alcătuiesc conștiința,
lucrează în armonie.
Se pare că cele mai importante capacități ale creierului:
memoria, percepția și emoțiile,
sunt legate într-un întreg minunat.
Dar, oare e mai mult decât atât ?
Știința e cea mai puternică modalitate de a studia corpul uman.
Chiar și așa, unii cred că întotdeauna vor fi întrebări
la care știința nu va putea răspunde.
Ca om religios, cred că mare parte din ceea ce ne face umani,
va rămâne un mister pentru totdeauna, chiar spiritual.
Îi spun Suflet.